Author: Plus Computers

Мостови

Чудно је како нам је у животу мало треба да будемо сретни, а још чудније како нам то мало недостаје.
Иво Андрић

Садржај:
Биографија Иве Андрића
На Дрини ћуприја
Мостови
Критичари о Андрићу
Занимљивости

Иво Андрић биографија

Детињство и школовање
Иво Андрић је рођен 9. или 10. октобра 1892године, у Доцу поред Травника, у Босни и Херцеговини. У то време, Босна и Херцеговина је под аустроугарском окупацијом. Антун Андрић (1863—1896) школски послужитељ, био му је отац, а мајка Катарина Андрић (рођена Пејић). Будући велики писац родио се у Доцу стицајем околности, док му је мајка боравила у гостима код родбине.
Андрић је као двогодишњи дечак остао без оца који је умро од последица туберкулозе. Оставши без мужа и суочавајући се са беспарицом, Ивина мајка је заједно са сином прешла да живи код својих родитеља у Вишеград где је млади Андрић провео детињство и завршио основну шкоАндрић је 1903. године уписао сарајевску Велику гимназију, најстарију босанско-херцеговачку средњу школу. За гимназијских дана, Андрић почиње да пише поезију и 1911. године у „Босанској вили” објављује своју прву песму „У сумрак”. Као гимназијалац, Андрић је био ватрени поборник интегралног југословенства, припадник напредног националистичког покрета Млада Босна и страствени борац за ослобођење јужнословенских народа од Аустроугарске монархије. Добивши стипендију хрватског културно-просветног друштва „Напредак”, Андрић, октобра месеца 1912. године, започиње студије словенске књижевности и историје на Мудрословном факултету Краљевског свеучилишта у Загребу. Наредне године прелази на Бечки универзитет, али му бечка клима не прија и он, наследно оптерећен осетљивим плућима, често болује од упала. Обраћа се за помоћ Тугомиру Алауповићу, свом гимназијском професору, и већ следеће године прелази на Филозофски факултет Јагелонског универзитета у Кракову. У Кракову је становао код породице чија је ћерка Јелена Иржиковска могла да буде прототип за „Јелену, жену које нема”.

Први светски рат
Године 1914, чувши вест о сарајевском атентату и погибији надвојводе Франца Фердинанда, Андрић пакује своје студентске кофере, напушта Краков и долази у Сплит. Одмах по доласку у Сплит, средином јула, аустријска полиција га хапси и одводи прво у шибенску, а потом у мариборску тамницу у којој ће, као политички затвореник и припадник Младе Босне, остати до марта 1915. године. За време боравка у мариборском затвору, Андрић је интензивно писао песме у прози. После изласка из затвора, Андрићу је био одређен кућни притвор у Овчареву и Зеници, у којем је остао све до лета 1917. године, када је, након смрти цара Франца Јозефа, објављена општа амнестија, после чега се вратио у Вишеград.

За оне који желе да знају више

Франц Фердинанд био је најстарији син Карла Лудвига и Марије Ануцијате стриц му је Франц Џозеф први.
Млада Босна је политички покрет младића из Босне почетком 20. века.

Између два рата
Након изласка из кућног притвора због поновљене болести плућа, одлази на лечење у Загреб, у Болницу Милосрдних сестара где довршава књигу стихова у прози која ће под називом „Еx Pontо” бити објављена у Загребу 1918. године. Незадовољан послератном атмосфером у Загребу, Андрић поново моли помоћ Тугомира Алауповића, и већ почетком октобра 1919. године почиње да ради као чиновник у Министарству вера у Београду. Београд га је срдачно прихватио и он интензивно учествује у књижевном животу престонице, дружећи се са Милошем Црњанским, Станиславом Винавером, Симом Пандуровићем, Сибетом Миличићем и другим писцима који се окупљају у кафани „Москва”.

За оне који желе да знају више

Тугомир Марко Aлауповић био је професор Сарајевске гимназије, писац, приповедач и политичар.

Дипломатска служба
Андрић је имао веома успешну дипломатску каријеру. Био је постављен за чиновника у посланству у Ватикану 1920. године, а потом је радио као дипломата у конзулатима у Букурешту, Трсту и Грацу. У то време објавио је збирку песама у прози „Немири”, приповетке „Ћоркан и Швабица”, „Мустафа Маџар”, „Љубав у касаби”, „У мусафирхани” и циклус песама „Шта сањам и шта ми се догађа”.
У јуну 1924. године је на Универзитету у Грацу одбранио докторску тезу „Развој духовног живота у Босни под утицајем турске владавине”. На предлог Богдана Поповића и Слободана Јовановића, 1926. године, Иво Андрић је примљен за члана Српске краљевске академије, а исте године у Српском књижевном гласнику објављује приповетку „Мара милосница”. Током 1927. године радио је у конзулатима у Марсељу и Паризу, а наредне године у посланству у Мадриду. Исте године објављена је његова приповетка „Мост на Жепи”. Од 1930. до 1933. године био је секретар сталне делегације Краљевине Југославије при Друштву народа у Женеви. Уредник Српског књижевног гласника постаје 1934. године и у њему објављује приповетке „Олујаци”, „Жеђ” и први део триптиха „Јелена, жена које нема”.
По доласку Милана Стојадиновића на место председника владе и министра иностраних послова, 8. јула 1935. је постављен за вршиоца дужности начелника Политичког одељења Министарства унутрашњих послова. У влади Милана Стојадиновића више од две године, од 1937. до 1939, обављао је дужност заменика министра иностраних послова.
Иво је 16. фебруара 1939. на годишњој скупштини Српске краљевске академије, на предлог професора Богдана Поповића, сликара Уроша Предића и вајара Ђорђа Јовановића, изабран једногласно у звање редовног члана Академије.
Дипломатска каријера Иве Андрића током 1939. године доживљава врхунац: првог априла издато је саопштење да је Иво Андрић постављен за опуномоћеног министра и изванредног посланика Краљевине Југославије у Берлину. Андрић стиже у Берлин 12. априла, а 19. априла предаје акредитиве канцелару Рајха – Адолфу Хитлеру.

За оне који желе да знају више

Миљан Стојадиновић био био је правник економиста и политичар.
Богдан Поповић је био српски кнјижевни критичар и есиста.
Урош Предић је био један од најѕначајнијих српских сликар.
Ђорђе Јовановић је био српски вајар и академик акадеје уметности
Адолф Хитлер био је немачки председник, диктатор и бођа нацистичке партије.

Други светски рат
У јесен, пошто су Немци окупирали Пољску и многе научнике и уметнике одвели у логоре, Андрић интервенише код немачких власти да се заробљеништва спасу многи од њих. Због неслагања са политиком владе у рано пролеће 1941. године Андрић надлежнима у Београду подноси оставку на место амбасадора, али његов предлог није прихваћен и 25. марта у Бечу, као званични представник Југославије присуствује потписивању Тројног пакта. Дан после бомбардовања Београда, 7. априла, Андрић са особљем напушта Берлин. Наредна два месеца су провели на Боденском језеру. Одбио је да се склони у Швајцарску, и са особљем и члановима њихових породица, 1. јуна 1941. је специјалним возом допутовао у Београд, чиме се завршила његова дипломатска каријера. Новембра 1941. је пензионисан на сопствени захтев, мада је одбио да прима пензију.
Рат проводи у Београду у изолацији. Одбија да потпише Апел српском народу којим се осуђује отпор окупатору. Из моралних разлога је одбио позив културних радника, да се његове приповетке укључе у „Антологију савремене српске приповетке” за време док „народ пати и страда”:
–Као српски приповедач, као дугогодишњи сарадник Српске књижевне задруге и члан њеног бившег Књижевног одбора, ја бих се у нормалним приликама, разумљиво, одазвао овом позиву. Данас ми то није могуће, јер у садашњим изузетним приликама, не желим и не могу да учествујем у ни у каквим публикацијама, ни са новим, ни са раније већ објављеним својим радовима“.
У тишини своје изнајмљене собе у Призренској улици, пише прво роман „Травничка хроника“, а крајем 1944. године окончава и роман „На Дрини ћуприја“. Оба романа објавиће у Београду неколико месеци по завршетку рата. Крајем 1945. године, у Сарајеву излази и роман „Госпођица”.

Иво Андрић у свом дому у Београду који је претворен у Спомен-музеј. Иве Андрића.

Послератни период
Године 1946. постаје председник Савеза књижевника Југославије. Током 1946. године објављује „Писмо из 1920. године”. Између 1947. и 1953. године објављује приповетке „Прича о везировом слону”, неколико текстова о Вуку Караџићу и Његошу, „Прича о кмету Симану”, „Бифе Титаник”, „Знакови”, „На сунчаној страни”, „На обали”, „Под Грабићем”, „Зеко”, „Аска и вук”, „Немирна година” и „Лица”.
Потписао је Новосадски договор о српскохрватском књижевном језику.
Роман „Проклета авлија” је штампао у Матици српској, 1954. године. Оженио се 1958. године костимографом Народног позоришта из Београда, Милицом Бабић, удовицом Андрићевог пријатеља, Ненада Јовановића.

За оне који желе да знају више

Милица Бабић била је српки костимограф удала се ѕа Иву Андрића тек након смрти Ненада Јовановића.
Ненад Јовановић је српски писац дипломирао је ТВ режију, а магистрирао филмски сценарио .

Нобелова награда
Нобелов комитет 1961. године додељује Андрићу Нобелову награду за књижевност „за епску снагу којом је обликовао теме и приказао судбине људи током историје своје земље”. Беседом „О причи и причању” се 10. децембра 1961. године захвалио на признању. Андрић је новчану награду од милион долара добијену освајањем Нобелове награде у потпуности поклонио за развој библиотекарства у Босни и Херцеговини. Иво Андрић се1958. године први пут спомиње у Нобеловом комитету. 1960.године био је у најужем избору за Нобелову награду, ипак 1961. године био је изненађен информацијом да ће постати први српски нобеловац. Предлог за Нобелову награду за књижевност, потекао је од Југословенског савеза књижевника и Радољуба Чолаковића, који је са шведском амбасадору 1958. предао списак приповедака Иве Андрића, преведених на Шведски. Други контакт романа Иве Андрића и Шведске академије био је роман Андрића “На Дрини ћуприја“ наводно са неуспелим преводом на француски, који је Ерик Кош понудио једном издавачу, али књига није издата у Норвешкој. 1961. године Андрићев и Крлежин однос те га он назива фра бег Иво.10 децембра 1961.године уручена је Нобелова награда Иви Андрићу. Он је том приликом прочитао свој говор. Иначе то је било шест деценија од добијања прве Нобелове награде.
,

Иво Андрић прима Нобелову награду.

За оне који желе да знају више

Нобелова награда за књижевност први пут је додељена 1901. године, а добила је име по Алфреду Нобелу.
Алфред Нобел био је шведски хемичар који је пронашао динамит. Само 5 година после његове смрти, додељена је прва Нобелова награда за књижевност, мир, физику и хемију. Од 1969. год. додељује се Нобелова награда и за мир.

На крају
Дана 16. марта 1968. Андрићева супруга Милица умире у породичној кући у Херцег Новом. Следећих неколико година, Андрић настоји да своје друштвене активности сведе на најмању могућу меру, много чита и мало пише. Здравље га полако издаје и он често борави у болницама и бањама на лечењу.
Био је члан Управног одбора Српске књижевне задруге од 1936. до 1939. и од 1945. до смрти 1975. године.
Андрић умире 13. марта 1975. године на старој Војномедицинској академији у Београду. Сахрањен је у Алеји заслужних грађана на Новом гробљу, у Београду.

„На Дрини ћуприја“ је роман Иве Андрића за који је добио Нобелову награду. Роман приповеда о грађењу моста на реци Дрини, у босанском граду Вишеграду. Мост је саградио Мехмед-паша Соколовић.
Радња романа траје отприлике четири века и скуп је више прича повезаних са мостом на Дрини, који је окосница и главни симбол нарације. Сам мост представља на неки начин супротност људској судбини која је пролазна, у односу на камену грађевину, која је вечна. Око њега се развијају приче о историјским личностима и безименим ликовима који су плод пишчеве маште. Роман „На Дрини ћуприја“, понекад називан и Вишеградска хроника у ужим круговима љубитеља Андрићевог дела карактеришу временски и хронолошки описи живота тадашње вишеградске касабе, по многим критичарима пандан Травничкој хроници и Омерпаши Латасу, често названом сарајевска хроника. Сва три романа приповедају о турским временима у Босни и на неки начин би се могла повезати у трилогију.

„На Дрини ћуприја“

За оне који желе да знају више

Реч ћуприја је турског порекла, а значи мост.
Мост на Дрини је под заштитом Унеска.

Мостови

Мостови су руке које спајају обале и људе; сведоци су прошлости и очи будућности; мостови су симболи пријатељства и мира. Мостови повезују људе, граде се мостови пријатељства, мостови разумевања. Мостови доказују да је човек спреман да савлада сваку препреку, да се бори за бољу будућност.Они су доказ да човек жели да упозна и разуме друге људе.Значај и вредност мостова: међу великим делима грађевинарста и архитектуре издвајају се мостови “важнији од кућа, светији од храмова, свачији, једнако потребни”.
Врсте мостова: сваки је описан уз коришћење мноштва придева: велики каменити су сиви, зарудели, окрзани, пуни пукотина, потичу из ишчезлих епоха; железни су танки, затегнути, дрхте, звуче, намењени су генерацијама које тек долазе; дрвени су изглоданих греда, поигравају и звече; они саграђени од брвна или два најпростији су и најлакши.

Критичари о Андрићу

„И кад је реч о техничкој страни ове његове добре приповетке, нарочито је потребно истаћи једну њену особину, која, на жалост, у највећој мери недостаје делима и најбољих наших писаца. Приповетка је компонована на начин који се може назвати савршеним. У три момента казана је цела, али тако да ниједан од њих није развијен на штету другога, и да нигде нема прескакања, заобилазења или враћања на раније речено. Исто тако, целина не пати од епизода, као што ни епизоде нису изгубљене у целини. У том погледу ова приповетка Иве Андрића представља једно мало ремек-дело“.
Овако је Милан Богдановић коментарисао Андрићеву приповетку ''Пут Алије Ћерзелеза''.
„Занимљив је размак од Андрића који је писао „Еx Ponto” и „Немире“, па до Андрића приповедача Босне. Тамо је он осећајни, меки, сјајни и елегантни прозаист и стилист. А овде, са којом снагом и вештином стеже ону путену и бесомучну масу у жарке и живописне фигуре! До које висине диже причу о пустим силеџијама и црним душама, истичући их, великом уметношћу, као неки прави олуј индивидуализма и воље. Како незаборавне остају пред очима и души те загонетне делије, које нису знале за дан и ноћ, за стид и страх, за свога и ближњег, за закон и отаџбину, које је сама смрт морала да вреба и као гром изненада да погађа... Запад и општечовечанско проницање, то је оно што у Андрићевим приповеткама дира у најфиније наше уметничке осетљивости. Али оно што вуче као дубина, што чини да тим приповеткама прилазимо са жеђу, то је Исток. Исток чини, те задивљени остављамо фигуре Андрићевих прича. Фигуре које се тако магистрално испрсују, и које су, поред свих покора, на неки начин велике са оним загонетним од чега „крв у њима тка и расте“.
Тако је Ицидора Секулић коментарисала једно од Андрићевих дела.
Исидора Секулић, ИСТОК У ПРИПОВЕТКАМА ИВЕ АНДРИЋА, СКГ, 1923.
Критичари су о Андрићевим делима говорили похвално, као и други писци.

Изабрани цитати
„Ми и не знамо колике снаге и какве све могућности крије у себи свако живо створење. И не слутимо шта све умемо. Будемо и прођемо, а не сазнамо шта смо све могли бити и учинити. То се открива само у великим и изузетним тренуцима као што су ови у којима Аска игра игру за свој већ изгубљени живот“.
„Док год има мрака, има и сванућа“.
„Људи су као очи. Виде све - осим себе“.
„Чувајте се угрожених људи и људи који мисле да су угрожени. Они осећају потребу да се штите и бране, и због тога често и неочекивано и подмукло нападају“.
„Толико смо се ствари бојали у животу, а требало је живети“.
Иво Андрић

ОШ „Краљ Петар I“
Ниш
Ментор: Снежана Савић
Аутори часописа су ученици 6. разреда:
Никола Павић,
Ана Павловић,
Теодора Пекић,
Алекса Павловић
март, 2022. године